Linux Indítólemez HOGYAN: Hogy csinálják a profik?

Következő Előző Tartalom

## 9. Hogy csinálják a profik?

Valószínűleg észrevetted már, hogy a fontosabb disztribúciókhoz mellékelt indítólemezek, mint például a Slackware, RedHat vagy Debian, sokkal kidolgozottabbak, mint ahogy ebben a dokumentációban bemutatjuk. A professzionális disztribúciós lemezek néhány itt nem említett alapelven nyugszik, és több különböző trükköt is bevetnek, mert különleges szükségleteik vannak. Előszöris, széles hardver választékon kell üzemelniük, tehát együtt kell működnie a felhasználóval és különböző eszköz meghajtókat kell betöltenie. Másodszor fel kell készíteni őket különböző telepítési lehetőségepkre, különböző fokú automatizálással. Végül a disztribúciós lemezeket gyakran mentő lemez képességekkel is felruházzák.

Néhány indítólemezt initrd (initial ramdisk: kezdeti memórialemez) funkcióval látnak el. Ezt a képességet a 2.0.x-es kernelverzió környékén vezették be, és lehetővé teszi a kernel két fázisú betöltését. Amikor először elindul a kernel, betölti a keztedi memórialemezt image-t az indítólemezről. Ez a kerdeti memórialemez a gyökérlemez, ami olyan programokat tartalmaz, amik a valódi gyökér állományrendszer betöltődése előtt lefutnak. Ezek a programok gyakran a környezetet vizsgálják, és/vagy megkérdezik a felhasználók különböző indító lehetőségekről, mint például melyik eszközről töltse be a valódi gyökér állományrendszert. Ezek a programok töltik be általában a kernelbe be nem épített modulokat. Amikor a kezdeti program kilép, a kernel betölti a valódi gyökér állományrendszer, és hagyományos módon folytatódik a rendszerindításl. Az `initrd`-vel kapcsolatos részletesebb információkért nézd meg a /usr/src/linux/Documentation/initrd.txt és a ftp://elserv.ffm.fgan.de/pub/linux/loadlin-1.6/initrd-example.tgz címeket.

A következő összefoglalja, hogyan működnek a különböző disztribúciók telepítő lemezei, az állományrendszer vizsgálatára és/vagy forráskódra alapozva. Nem garantáljuk, hogy tökéletesen teljes információval szolgálhatunk, vagy hogy nem változtak a legutóbbi verzióváltás óta.

A Slackware (v.3.1) nyíltan LILO-t használ, hasonlóan a Transferring the kernel with LILO fejezetben bemutatotthoz. A Slackware indítólemez indításkor a LILO `message` paraméterét használva egy ```Welcome to the Slackware Linux bootkernel disk!`'' üzenettel fogad (`Üdvözöllek a Slackware Linux kernelindító lemezén!`). Ezzel hívja fel a felhasználót arra, hogy írja be szükség esetén az indító paramétereket. Miután elindult a rendszer, a második lemezről betöltődik a gyökér állományrendszer. A felhasználó meghív egy `setup` szkriptet, amivel el is kezdődik a telepítés. A Slackware nem moduláris kernelt használ, hanem több különböző kernelt használ. A felhsználónak kell kiválasztania, melyik az a kernel, ami a lehető legjobban illeszkedik a rendszeréhez.

A RedHat (v.4.0) szintén LILO alapú indítást használ. Az első lemezről betölt egy tömörített memórialemezt, ami egyedi `init` programot futtat. Ez a program lekérdezi a meghajtóprogramokat, majd szükség esetén egyéb állományokat tölt be a kiegészítő lemezről.

A Debian (v.1.3) valószínűleg a legkifinomultabb telepítő lemezkészlet. A SYSLINUX betöltőt használja különböző betöltő kapcsolókkal, majd az `initrd`-t használja, hogy végigvezesse a felhasználót a telepítés lépésein. Úgy tűnik, hogy egyaránt egyedi `init`-et és egyedi parancsértelmezőt használ.

Következő Előző Tartalom